Робърт Йънг
Гранитната богиня

Превод от английски: Искра Иванова, 1980

chitanka.info

Когато стигна билото на лакътя, Мартен спря да си почине. Не беше се задъхал от изкачването, но до брадата му оставаха още доста мили и той искаше да запази колкото може повече сили за последното изкачване до лицето.

Погледна назад към пътя, който беше изминал — по заострения хребет на ръката от лакътя надолу, който стръмно се спускаше към китката и широката няколко мили плоча на дланта, към гигантските гранитни пръсти, потопени във водата като носове, изсечени от скулптор. Видя как всъдеходът, който беше наел, се полюшва в синия залив между палеца и показалеца, а отвъд залива — блестящата шир на южното море.

Размърда рамене, за да намести по-удобно раницата си и провери алпинистката си екипировка, прикачена към плетения му колан — питон-пистолета и самозаключващия се кобур, резервната пачка патрони, херметическия пакет с кислородните таблетки, манерката. Доволен, отпи пестеливо от манерката и я постави отново в хладилния й калъф. После запали цигара и пусна струйка дим към синьото небе.

Небето беше дълбоко и безоблачносиньо, а Алфа Виргинис грееше ярко сред синевата и лееше топлина и светлина върху гинекоморфната планинска верига, известна като Девицата.

Тя лежеше по гръб с очи — две сини езера — вечно отправени нагоре. От удобната си наблюдателна позиция на лакътя й Мартен виждаше добре възвишенията на гърдите й. Известно време той ги съзерцава замечтано. Те се издигаха на около 8 000 фута над платото на гръдния кош и тъй като самото плато беше най-малко на 10 000 фута над морското равнище, истинската й височина беше над 18 000 фута. Но Мартен не беше обезсърчен — не към тези планини се стремеше той.

След малко свали поглед от покритите им със сняг върхове и продължи пътя си. Гранитното било вървеше известно време нагоре, после слизаше надолу и постепенно се разширяваше в заоблените форми на горната част на ръката. Оттук главата на Девицата се виждаше чудесно, макар че не беше достатъчно нависоко, за да види профила й. От това разстояние стръмната скала на бузата й, висока 11 000 фута, изглеждаше величествена, а косата й се виждаше много добре — необятна гора, разпиляна буйно чак долу до низината и разстлана върху масивните й рамене почти до морето. Сега тя беше зелена, през есента щеше да е кафява, после златиста, а през зимата — черна.

В продължение на векове дъждът и ветровете не бяха засегнали грациозните очертания на ръката й. Имаше чувството, че се разхожда по горната палуба на кораб. Движеше се с добро темпо. Все пак беше почти обед, когато стигна склона на рамото и разбра, че твърде много беше подценил огромните размери на Девицата.

Природните стихии не бяха пощадили склона на рамото и той трябваше да се движи по-бавно, като избираше пътя си сред малките долчета и избягваше пукнатините. На места в гранита имаше други видове вулканични скали, но общият цвят на тялото на Девицата си оставаше все един и същ — сивкаво-бял, примесен с розово и поразително напомняше цвета на човешката кожа.

Мартен се улови, че мисли за тези, които я бяха изваяли, и за хиляден път си зададе въпроса, защо ли бяха сторили това. Тя бе загадка, както египетските пирамиди на Земята, Сакса-хуаманската крепост и Баалбекския храм на слънцето. Във всеки случай тя беше неразгадаема като другите и сигурно щеше да си остане неразгадана завинаги, защото древната цивилизация, населявала някога Алфа Виргинис IX, или беше измряла още преди векове, или се беше изселила към звездите. Но и в двата случая не беше оставила никакви писмени паметници.

По своята същност обаче тези загадки бяха различни. Когато съзерцаваше пирамидите, крепостта и храма на Слънцето, човек се чудеше не защо са построени, а как са построени. С Девицата беше обратното. Тя водеше началото си от природно явление — огромно геологическо разместване на пластовете — и всъщност приносът на нейните създатели, макар че той несъмнено е изисквал херкулесов труд, е бил да я дооформят и да инсталират автоматичната подземна помпена система, която в продължение на векове снабдяваше с вода от морето изкуствените езера — очите й.

А може би точно тук се крие отговорът, помисли си Мартен. Може би единственото им желание е било да усъвършенстват природата. По всяка вероятност предполагаемите теософски, социологически и психологически мотиви, изложени от петдесетината земни антрополози (никой от които не я беше виждал в действителност) в около петдесетина технически тома, нямаха никаква фактическа обосновка. Може би отговорът беше така прост…

Южната част на склона на рамото беше по-малко ерозирана от централната и северната и Мартен се придържаше все по-близо до южния край. Той чудесно виждаше лявата страна на Девицата и очарован не можеше да откъсне очи от величествената, виолетово оцветена стръмна скала, която се простираше чак до хоризонта.

На пет мили от рамото скалата рязко се стесняваше, за да очертае кръста й; три мили по-нататък отново се разширяваше, за да оформи ханша й, и после, в бледолилавата далечина, където очертанията избледняваха, неусетно се преливаше в гигантската извивка на лявото й бедро.

Склонът на рамото не беше особено стръмен, но когато се изкачи на върха, Мартен чувстваше тежест в гърдите и устата му беше пресъхнала. Реши да почине малко, свали раницата и седна, като се облегна на нея. Вдигна манерката до устните си и отпи дълга, хладна глътка. Запали още една цигара.

От тази височина главата на Девицата се виждаше много по-добре и той я съзерцаваше като омагьосан. Разбира се, високото скалисто плато на лицето й оставаше все още скрито — с изключение на надменния връх на гранитния й нос, но подробностите на бузата и брадата й се очертаваха ясно. Скулата й представляваше заоблен хребет, който почти неусетно се сливаше със скосения ръб на бузата. Гордата й брадичка беше урва, която се спускаше стръмно — дори твърде стръмно, според Мартен — към грациозната верига на шията.

И все пак, въпреки педантичното внимание, което нейните скулптори бяха отделили на всички подробности, гледана от толкова близо, Девицата съвсем не изглеждаше така красива и съвършена, както те са искали, защото наведнъж можеха да се виждат само части от нея — бузата, косата, гърдите, далечните очертания на бедрото й. Но гледана от подходяща височина, ефектът беше съвсем друг. Красотата й можеше да се долови дори и от височина 10 мили; от 75 000 фута тя беше неоспорима. Но трябваше да се издигнеш още по-високо, трябваше да намериш подходящата височина, за да можеш да я видиш такава, каквато скулпторите й са искали да изглежда.

Доколкото му беше известно, Мартен беше единственият земен жител, открил тази височина и видял Девицата такава, каквато е в действителност; беше я видял как добива свои, неповторими реални очертания — незабравима гледка, която не можеше да се сравни с нищо, което беше виждал досега.

Може би фактът, че беше единствен, също допринасяше за въздействието й върху него, както и това, че тогава беше само на двадесет години — двадесет, помисли си той учудено. А сега беше на тридесет и две. И все пак изминалите години бяха само тънка завеса, която беше разгръщал хиляди пъти. Разгърна я и сега.

След третия брак на майка си реши да стане космонавт, напусна колежа и получи място като каютен прислужник на звездолета „Юлис“. Назначението на „Юлис“ беше Алфа Виргинис IX, а целта на пътуването — да се картографират евентуални рудни залежи.

Мартен, разбира се, беше чувал за Девицата — тя беше едно от седемстотинте чудеса на галактиката — но не се беше сещал за нея, докато не я видя от главния наблюдателен пункт на намиращия се в орбита „Юлис“. След това започна често да мисли за нея и няколко дни след приземяването „зае“ летателен апарат и се отправи на разузнаване. Този подвиг му струваше една седмица наказание, след като се върна, но той не съжаляваше, защото Девицата си заслужаваше жертвата.

Висотомерът на летателния апарат показваше 55 000 фута, когато я зърна и се приближи до нея на тази височина. След малко видя как под него пропълзяват разкошните планински вериги на прасците й, бялата пустиня на корема и, изящната котловина на пъпа й. Едва когато се намираше над планините-близнаци, които представляваха гърдите й, и видя скалното плато на лицето й, му хрумна, че ако се издигне по-високо, ще има по-добра гледка.

Спря хоризонталното движение и натисна бутона на висотомера. Летателният апарат бързо се издигна на 60 000 фута… 65 000… 70 000. Това приличаше на фокусиране на телевизионен екран — 80 000… Сърцето му заби лудо — 90 000… Кислородният индикатор отчиташе нормално налягане, но той дишаше с мъка. 100 000, 101 000… Все още не беше достатъчно високо. 102 300… Хубава си, любов моя, като Тирза, привлекателна като Йерусалим, страховита като армия с развети знамена… 103 211… с бедра като съкровища, излезли из ръцете на изкусен майстор… 103 288…

Блокира бутона на висотомера и гледката под него се задържа на фокус. Дъхът му секна — поне в първия момент на екстаз. Никога не беше виждал такава девойка. Беше ранна пролет и косата й беше черна; в очите й се отразяваше пролетносиньото небе. Стори му се, че лицето й прелива от съчувствие, а ръбът на червената скала на устните й е леко извит в нежна усмивка.

Тя лежеше неподвижно край морето, като красавица от страната на великаните, излязла от водата, за да остане завинаги да се прилича на слънцето. Голата низина беше плажът, проблясващите развалини на града наблизо бяха обеца, паднала от ухото й, морето приличаше на езеро през лятото, а летателният апарат — на метална чайка, рееща се над брега.

А в прозрачния корем на чайката седеше един безкрайно дребен човек, който никога вече нямаше да бъде същият…

Мартен спусна завесата, но дълго не можа да се откъсне от спомена. Най-после се отърси от него и уплашено откри, че погледът му е прикован в далечната урва на брадата на Девицата.

Приблизително изчисли височината й. Върхът й беше почти на едно ниво с хребета на бузата й. Това значеше 11 000 фута. За да се добере до там, трябваше да се изкачи на платото на лицето. Трябваше само да приспадне височината на веригата на шията. Според него тя беше около 8 000 фута; 11 000 без 8 000 правеше 3 000 — 3 000 фута!

Това беше невъзможно! Дори и с питон-пистолета. Склонът беше вертикален, а от мястото, на което се намираше, не се забелязваше никаква пукнатина или издатина в гранитната повърхност.

„Никога няма да успея — каза си той. — Никога!“ Беше абсурдно дори да опитва. Това можеше да му струва живота. А дори и да успееше, дори да можеше да се изкачи до лицето по гладката стена над пропастта, дали щеше да може да слезе обратно? Наистина питон-пистолетът щеше сравнително да улесни слизането му, но дали щяха да му останат достатъчно сили? Атмосферата на Алфа Виргинис IX рязко се разреждаше над 10 000 фута, а кислородните таблетки помагаха, но даваха сили само за кратко време. След това…

Но аргументите бяха стари. Беше ги използвал стотици, хиляди пъти, спорейки със себе си. Стана примирено. Намести раницата на гърба си. Хвърли последен поглед надолу по дългия девет мили склон на ръката до гигантските пръсти, потопени в морето, и се отправи през платото на гръдния кош към основата на шията.

Слънцето отдавна бе минало зенита, когато той се озова срещу леката седловина между планините-близнаци. От склоновете им идваше студен вятър, който и духаше през платото. Вятърът носеше сладък аромат — значи в планините имаше цветя, — може би минзухари или някакви подобни местни видове, които растяха по високите, покрити с мек сняг върхове.

Запита се защо не му се искаше да се изкачи на тези планини, а именно на лицето. Тези планини бяха по-трудни за изкачване и следователно предизвикателството беше по-голямо. Защо тогава се отказваше от тях заради платото на лицето?

Знаеше отговора. Красотата на тези планини беше повърхностна, липсваше й дълбокият смисъл на красотата на лицето. Нямаше да намери удовлетворение, дори и да ги изкачи хиляда пъти. Или лицето с прекрасните си сини езера, или нищо друго!

Отвърна очи от планините и заоглежда дългия склон, който водеше към шията. Наклонът беше лек, но коварен. Движеше се бавно. Едно леко подхлъзване, и можеше да се търколи надолу, без да има за какво да се хване и задържи. Усети, че се задъхва, и се учуди, но после се сети, че това е от височината. Още не искаше да взема кислородни таблетки — по-късно щяха да са му по-необходими.

Когато стигна в подножието на шията, слънцето вече беше преполовило следобедния си път, но той не се разтревожи. Вече се беше отказал от намерението да щурмува урвата на брадата днес. Разбра, че е бил твърде самонадеян, за да си помисли, че може да покори Девицата за един ден.

Щяха да са му необходими поне два дни.

Шията беше по-широка от миля и извивката й беше почти незабележима. Мартен се движеше с добро темпо. През цялото време, докато напредваше, чувстваше как високо над него се издига урвата на брадата, но не поглеждаше към нея; страхуваше се да я погледне, докато тя се възправи толкова близо, че закри половината небе. Сега вече трябваше да погледне нагоре, да вдигне очи към гранитното възвишение на гърлото и да ги спре на страховитата стена, която беше неговото бъдеще.

А то беше мрачно. Нямаше къде да задържи крак или ръка — никакви ръбове, никакви пукнатини, никакви издатини. От една страна, това беше облекчение, защото, щом нямаше възможност да се изкачи по урвата на брадата, това значеше, че няма да се опита да се изкачва. Но от друга страна, разочарованието го смаза. Да се добере до лицето беше нещо повече от амбиция — това беше идея-фикс и физическите усилия, опасностите, пречките, които трябваше да преодолее, бяха част от нея.

Можеше да се върне по обратния път — надолу по ръката, до всъдехода и назад до отдалечената колония. Лесно можеше да наеме летателен апарат от суровите, мълчаливи местни жители. За по-малко от половин час можеше да се приземи на платото на лицето й.

Но това щеше да е измама и той много добре го знаеше. Щеше да измами не Девицата, а себе си.

Имаше още една възможност, но и сега той я отхвърли по същите причини, както много пъти преди. Горната част на главата й му беше напълно непозната и въпреки че дърветата, които представляваха косата, можеха да улеснят изкачването, трябваше да се изкачи три пъти по-високо от брадата, а и наклонът сигурно беше не по-малко стръмен.

Или урвата на брадата, или нищо. За момента по всичко изглеждаше, че ще е нищо. Утешаваше се с това, че беше огледал само сравнително малка част от урвата. Може би отстрани бе по-достъпна. Може би…

Поклати глава. Само с пожелания доникъде нямаше да стигне. Можеше да се надява, след като намери начин да се изкачи, а не преди това. Тръгна по подножието на урвата, после спря. Докато стоеше и се взираше в изумителната стена, Алфа Виргинис незабелязано бе слязла до разтопеното море. Първата звезда вече се виждаше на изток, а цветът на гърдите на Девицата от златист бе прелял в пурпурен.

Неохотно Мартен реши да отложи разузнаването за другия ден. Оказа се, че това е разумно решение, защото тъмнината го обгърна, преди да успее да разгъне спалния чувал, а с нея дойде и пронизващият студ, с който планетата бе известна в цялата галактика.

Включи термостата на спалния чувал, после се съблече и пропълзя в топлата му вътрешност. Изяде една бисквита за вечеря и си позволи две глътки вода от манерката. Изведнъж се сети, че през деня бе пропуснал да яде и това дори не му бе направило впечатление.

Изведнъж цялата ситуация му се стори позната, като че ли това му се бе случвало и преди. Но връзката беше толкова слаба, че той не можеше да улови другия момент. Знаеше, че ще се сети по-късно, но механизмът на човешкия мозък беше такъв, че до това щеше да го доведе друга верига от асоциации и тогава пък нямаше да може да си спомни в каква връзка си е помислил за това.

Лежеше и съзерцаваше звездите. До него се извисяваше черният масив на брадата на Девицата и закриваше половината небе. Очакваше, че ще се чувства самотен, дори изплашен. Но не беше. Чувстваше се сигурен, в пълна безопасност. За пръв път от много години беше доволен.

Точно над главата му се намираше необикновено съзвездие. Напомняше му човек на кон. Човекът носеше на рамо продълговат предмет, който приличаше на различни неща, според това как гледаш на съставните му звезди — пушка, може би тояга, дори въдица.

Според Мартен това приличаше на коса.

Обърна се на една страна, като се наслаждаваше на мъничкия оазис топлинка. Сега линията на брадата на Девицата изглеждаше омекотена на звездната светлина и нощта спеше в нежно, безмълвно великолепие. Това беше негов стих, помисли си той в просъница — част от онази бъркотия от думи и фрази, който беше скалъпил преди единадесет години под заглавието „Стани, любов моя!“. Част от книгата, която му беше донесла слава, богатство… и Лилия.

Лилия… Споменът за нея му се струваше толкова далечен и в известен смисъл наистина беше далечен. Но от друга страна, изпитваше странно, болезнено чувство, че това е било вчера.

Когато я видя за пръв път, тя стоеше до един от онези малки старинни барчета, които тогава бяха много на мода в Олд Йорк. Тя стоеше там съвсем сама — висока, тъмнокоса, царствена като Юнона, и пиеше следобедното си питие, като че ли жени като нея се срещаха на всяка крачка из галактиката.

Още преди тя да обърне глава, той беше сигурен, че очите й са сини — сини като пролетни планински езера, сини като очите на красива жена, която очаква да бъде обичана. Като си каза „Сега или никога!“, той смело се приближи, застана до нея и предложи да я почерпи с нещо за пиене.

За негова изненада тя прие. Едва по-късно му призна, че го е познала. По това време той беше толкова наивен, че дори не знаеше, че е знаменитост в Олд Йорк, макар че това беше явно. Книгата му наистина имаше успех.

Беше я написал набързо предното лято, когато „Юлис“ се завърна от Алфа Виргинис IX. Същото лято, завинаги излекуван от амбицията си да стане космонавт, той напусна службата си. Междувременно майка му се бе оженила още веднъж и когато разбра това, той си нае една лятна вила в Кънектикът, за да бъде колкото може по-далеч от нея. После, подтикван от неизвестни сили, седна и започна да пише.

„Стани, любов моя!“ беше звездната одисея на един младеж, любител на приключения, който търси своя бог и накрая го намира в лицето на една жена. Критиците се провикнаха: „Това е епос!“, а психолозите-фройдисти, които след като от четири века бяха в немилост, все още не се бяха отказали да правят психоанализа на писателите, заявиха: „Това е влечение към смъртта!“ Противоречивите оценки за книгата предизвикаха интереса на ограничения литературен свят и й осигуриха второ, а след това и трето издание. Неочаквано Мартен стана най-невероятното литературно явление — популярен още с първата си книга.

До този момент обаче не му беше дошло на ума, че в тази известност влиза и външността му.

— Четох книгата ви, мистър Мартен — каза тъмнокосото момиче, което стоеше до него. — Не ми хареса.

— Как се казвате? — попита той, а после прибави: — Защо?

— Лилия Вон… Защото героиня като вашата не може да съществува.

— Не мисля така — каза Мартен.

— Остава да ми кажете, че тя има и прототип.

— Може би.

Барманът им сервира. Мартен взе чашата си и отпи от хладния син марсиански джулеп.

— Защо мислите, че не може да има такава героиня?

— Защото тя не е жена. Тя е символ.

— На какво?

— Н-не зная. Във всеки случай не е човешка. Твърде е красива, твърде съвършена. Всъщност тя е един идеал.

— Вие изглеждате точно като нея — каза Мартен.

Тя сведе очи и помълча известно време. После каза:

— Знаете ли какво се казва в такива случаи? „Обзалагам се, че казвате това на всички момичета…“, но някак си не ми се вярва, че правите така.

— Права сте — каза Мартен, — не правя така. — После добави: — Тук е толкова задушно, защо не излезем да се поразходим?

— Добре.

Олд Йорк беше анахронизъм, поддържан от шепа литератори, които се бяха вкопчили в престижа на старите сгради, старите улици и стария начин на живот. В сравнение с красивия си нов братовчед на Марс, той беше мрачен, с гротескни, прилични на каньони улици; но с годините някои негови части бяха добили колорита на атмосферата, свързвани някога с левия бряг на Сена в Париж, така че ако в момента беше пролет и човек беше на път да се влюби, Олд Йорк беше приятно място.

Те се разхождаха из запустелите, унесени в спомени, древни булеварди, в хладните сенки на сградите, избелели от времето. Разхождаха се из пущинаците на Сентръл парк. Небето беше пролетносиньо, а дърветата, окичени с бледозелени, едва напъпили листенца… Това беше най-прекрасният следобед, а след това и най-прекрасната вечер в живота му. Никога досега звездите и луната не бяха светили така ярко, часовете не бяха летели така бързо, а минутите не бяха му се стрували толкова сладки. Когато изпращаше Лилия до дома й, Мартен беше като замаян, стъпките му бяха несигурни; но едва по-късно, когато седеше на стъпалата пред дома си, почувства колко е гладен и се сети, че не е хапнал нищо от сутринта…

Мартен се размърда и се събуди в дълбоката, чужда нощ. В първия момент го порази странното разположение на звездите, но после се сети къде се намира и какво му предстои. Сънят пропълзя и отново го обгърна и той се обърна сънливо в топлия си електронен пашкул. Измъкна едната си ръка и посегна в мрака, докато пръстите му докоснаха целуваната от звездите повърхност на скалата. Това го успокои. Въздъхна.

Зората се прокрадваше по земята като срамежливо момиче в розови одежди. Нейната сестра — Утринта я следваше облечена в синьо, а слънцето блестеше като медальон на гърдите й.

Сърцето на Мартен беше свито от някакво лошо предчувствие и ужас. Не смееше да се замисли. Методично изяде концентрираната си закуска, опакова спалния си чувал, после започна да изследва брадата на Девицата.

В утринната светлина урвата не изглеждаше толкова страховита, колкото предната нощ. Но наклонът, както и стръмната й и гладка повърхност си оставаха същите. Мартен почувства облекчение, но му стана и тъжно.

После, близо до западния ръб на шията, намери комина. Това беше тясна пукнатина — може би два пъти по-широка от тялото му и вероятно предизвикана наскоро от някакви сеизмични смущения. Изведнъж си спомни другите признаци за неотдавнашна сеизмична дейност, които беше забелязал в колонията, но не беше се заинтересувал от тях. Какво значение имаха десетина пропукани жилища, когато беше назрял моментът да осъществи своята фиксидея, която не му даваше покой цели дванадесет години.

Коминът отиваше зигзагообразно нагоре, докъдето стигаше погледът, и изглеждаше, поне за първите хиляда фута, лесен за изкачване. Имаше много издатини, за които да се задържи, а и няколко перваза. Бедата беше там, че нямаше как да разбере дали те и дори дали самият комин продължават чак до върха.

Проклинаше се, че не е взел бинокъла. После забеляза, че ръцете му треперят от вълнение, а сърцето му биеше лудо в гърдите му и веднага разбра, че въпреки всичко щеше да се изкачи по комина, че нищо не можеше да го спре — дори и да знаеше, че коминът има задънен край.

Извади питон-пистолета си и го зареди с една от десетината пачки патрони, които носеше в колана си. Прицели се внимателно и натисна спусъка. Дългите часове, в които се беше упражнявал, докато чакаше да бъде транспортиран от космодрума до колонията, не бяха отишли напразно — теглейки след себе си почти невидимата найлонова нишка, клинът се заби точно във високия перваз, който беше избрал за първа опорна точка. Звукът от втория изстрел отекна и се сля със заглъхващото ехо на първия. Знаеше, че стоманеното острие на клина се е забило дълбоко в гранита и можеше да гарантира безопасността му за първите 500 фута.

Постави пистолета обратно в самозаключващия се кобур. Докато стигне перваза, нишката щеше да се саморегулира, като автоматично се навива обратно на макарата си според неговото темпо на изкачване.

Започна да се изкачва.

Сега ръцете му бяха спокойни, а сърцето му беше възвърнало нормалния си ритъм. Някаква беззвучна песен пулсираше в него, пронизваше цялото му същество, вливаше му незнайна досега сила, каквато може би нямаше да почувства никога вече. Първите 500 фута бяха невероятно лесни. Имаше толкова много издатини, че изкачването приличаше на изкачване по каменна стълба, а на малкото места, където издатините бяха нарядко, разстоянието между стените беше много удобно за опора. Когато стигна перваза, дори не се беше задъхал.

Реши да не почива. Рано или късно щеше да почувства разредената атмосфера и искаше да стигне колкото може по-високо, докато още бе с пресни сили. Изправи се смело, извади пистолета и се прицели. Новият клин полетя нагоре, носейки след себе си новата нишка, и се заби в основата на друг перваз на около 200 фута над този, на който стоеше. Пистолетът имаше обсег 1 000 фута, но тясната пукнатина и неудобното му положение го ограничаваха.

Заизкачва се отново, а увереността му се увеличаваше с всеки фут. Само внимаваше да не погледне надолу. Пукнатината беше съвсем в края на западната част на шията, така че ако погледнеше надолу, щеше да види не само разстоянието, което беше изкачил в комина, а и дълбоката 8 000 фута пропаст от билото на шията до равнината. Знаеше, че увереността, която беше придобил, не е достатъчна, за да преодолее шока от такава ужасяваща височина.

Изкачването до втория перваз също мина без произшествия. Отново реши да не почива, заби следващия клин в третия перваз на около 250 фута нагоре и продължи изкачването. Като преполови разстоянието до третия перваз, усети, че краката и ръцете му натежават и започва да се задъхва — това бяха първите болезнени признаци на кислородния глад. Взе една кислородна таблетка и продължи.

Разтворилата се таблетка възвърна силите му и когато стигна третия перваз, все още не чувстваше нужда от почивка. Но все пак си наложи да седне на тесния гранитен перваз, облегна глава на стената и се опита да се отпусне. Яркото слънце блесна в очите му и той шокиран разбра, че бързото му изкачване е било субективно — всъщност бяха изминали часове, откак бе тръгнал, и Алфа Виргинис беше вече в зенита си.

В такъв случай не можеше да почива — нямаше време. Ако не стигнеше до платото на лицето, преди да се мръкне, можеше да не стигне никога. Веднага стана, извади пистолета и се прицели. За известно време изкачването се промени, но самоувереността му не намаля нито за миг и беззвучната песен продължаваше да пулсира в него с усилващ се ритъм. Краката и ръцете му обаче започнаха по-често да натежават, започна по-често да се задъхва и всичко му се струваше като сън. Само от време на време съзнанието му краткотрайно се проясняваше, след като вземеше таблетка кислород.

Промените в комина бяха незначителни. По едно време той се разшири малко, но Мартен откри, че като опре гръб на едната стена, а краката на другата, можеше да се придвижва нагоре инч по инч, но с минимално усилие. После коминът отново се стесни и той започна да се изкачва, както отначало.

Започна да става по-дързък. Досега се осигуряваше в три точки и не освобождаваше клин, докато не беше сигурен, че останалите три са здраво забити. Но смелостта му нарасна и бдителността му намаля. Все по-често започна да пренебрегва тройното осигуряване, докато накрая съвсем се отказа от него. В края на краищата, самоуспокояваше се той, какво значение щеше да има това, ако се подхлъзне. Питон-нишката щеше да го спре, преди да е паднал и два фута.

Това беше вярно — ако патронът, който току-що бе изстрелял, не се бе оказал дефектен. В бързината той не забеляза, че найлоновата нишка не се навива обратно, и когато камъкът, на който беше поставил цялата си тежест, се размърда под крака му, инстинктивният му ужас бе смекчен от мисълта, че падането ще е кратко.

Но то съвсем не се оказа кратко. Отначало падаше бавно, като насън, но веднага разбра, че нещо не е в ред. Наблизо някой извика. За момент не можа да познае собствения си глас. После започна да пада толкова бързо, че виждаше стените размазани. Ръцете му напразно се простираха и се мъчеха да се вкопчат в скалата, а по измъченото му лице се сипеха изронени камъчета.

След 20 фута се блъсна в една издатина от едната страна на скалата. Ударът го отхвърли на отсрещната стена, после краката му рязко се удариха в перваза, от който беше тръгнал преди малко, и той се просна напред по корем, без да може да си поеме дъх. Беше ударил главата си и в очите му се стичаше кръв.

Когато успя да си поеме дъх, размърда внимателно крайниците си, за да провери дали има счупени кости. Пое дълбоко дъх. Дълго лежа по корем, доволен, че е жив и не е сериозно наранен.

След известно време усети, че е със затворени очи. Без много да се замисля, ги отвори и изтри кръвта. Погледна надолу и на 10 000 фута под себе си видя гората, която представляваше косата на Девицата. Дъхът му секна. Опита се да вкопчи пръсти в перваза, но твърдият гранит не се поддаваше. Започна да му се повръща, но постепенно му мина и страхът му започна да изчезва.

Гората се простираше чак до морето, оградена от страховитите пропасти на шията и рамото и дългата девет мили верига на ръката. Морето блестеше като златно в следобедната светлина, а равнината беше златист плаж, осеян със зеленина.

Това му беше познато. Мартен сви вежди, напрягайки се да си припомни. Като че ли някога, много отдавна, или само така му се струваше, беше стоял на друга такава скала и беше гледал надолу към плажа; само че истински плаж. А, да — гледаше надолу към…

Изведнъж споменът нахлу в съзнанието му и лицето му пламна. Опитваше се да пропъди нежелания образ в подсъзнанието си, но той натрапчиво се промъкваше обратно и ясно заставаше пред него в следобедното слънце, така че Мартен трябваше, ще не ще, да го приеме и да го изживее отново.

След женитбата си с Лилия наеха същата вила в Кънектикът, в която беше създадена „Стани, любов моя!“, и Мартен се зае с втората си книга.

Вилата беше прекрасна, кацнала на една скала над морето. Под нея се намираше тясна ивица бял пясък, защитена от любопитни погледи от обраслите с дървета брегове на малко заливче. До плажа се стигаше по вита стълба. Тук Лилия прекарваше следобедите си, като се печеше гола на слънцето, докато Мартен, седнал зад бюрото си, пишеше празни думи и едва изстискани фрази.

Новата книга не вървеше. Нямаше я онази спонтанност, с която пишеше „Стани, любов моя!“ Не му идваха никакви идеи, а и да идваха, не можеше да ги развие. Беше му ясно, че състоянието му може отчасти да се дължи на женитбата. Лилия притежаваше всички качества на една младоженка, но нещо у нея липсваше, нещо неуловимо, нещо, което като че ли му се надсмиваше нощем и го измъчваше през деня.

Беше горещ и влажен следобед през август. От морето полъхваше бриз и полюшваше завесите на прозорците му, но не успяваше да проникне през неподвижния въздух на кабинета, където в унилата атмосфера Мартен седеше отчаяно зад бюрото си.

Както седеше и прехвърляше през ума си думи и фрази и се мъчеше да се вкопчи в някоя идея, Мартен чу мекия плясък на вълните долу на плажа. Мислите му започнаха натрапчиво да се въртят около Лилия — представи си я да лежи със златисто тяло и тъмна коса. Започна да си представя в какво положение е легнала — на една страна или… може би по гръб, а златистата слънчева светлина струи по бедрата, корема, гърдите й.

Нещо запулсира в слепоочията му. Взе писалката и нервно започна да я върти из пръстите си. Лилия… Тя лежеше неподвижно край морето, с черна коса, разпиляна край главата и раменете й, със сини очи, устремени в небето.

Как ли би изглеждала, гледана отгоре, например от скалата? Дали щеше да прилича на друга една жена, легнала на брега на морето — жената, която така тайнствено го бе развълнувала и го бе издигнала на крилете на вдъхновението?

Докато размишляваше, нервното му напрежение растеше, ударите в слепоочията му ставаха все по-силни и по-бавни, докато се сляха с ритъма на прибоя.

Погледна часовника на стената — два и четиридесет и пет. Нямаше много време. След половин час тя щеше да се върне да си вземе душ. Той стана вцепенено, бавно прекоси кабинета, всекидневната и излезе на остъклената веранда, която гледаше към зелената ливада, носа на скалата и искрящото лятно море.

Тревата под краката му беше мека, а следобедното слънце и шумът на вълните унасяха. Когато стигна скалата, внимателно запълзя на четири крака, чувствайки се като глупак. На няколко фута от ръба се сниши още и измина останалото разстояние, пълзейки по корем и лакти. Внимателно раздели високата трева и погледна надолу към бялата пясъчна ивица.

Тя лежеше по гръб точно под него. Лявата й ръка беше отметната към морето и пръстите й се топяха във водата. Беше свила коляно — един хълм от златиста, слънчева плът… Коремът и нежните хълмове на гърдите й също бяха златисти. Шията й беше великолепна златна планина, която водеше към отвесната стръмнина на гордата й брада и огромното златисто плато на лицето й. Сините езера на очите й бяха затворени в спокоен сън.

Илюзия и реалност се сляха в едно. Времето се оттегли, пространството престана да съществува. В решителния момент сините очи се отвориха.

Тя веднага го забеляза. На лицето й се изписа недоумение, после разбиране (макар че тя съвсем не беше прочела мислите му). Накрая устните й се извиха в приветлива усмивка и тя протегна ръце към него.

— Ела, мили! — каза тя. — Ела долу при мен!

Докато слизаше по витата стълба към плажа, пулсирането в слепоочията му заглуши плясъка на вълните. Тя го очакваше край морето, очакваше го както винаги. Изведнъж той си представи, че е великан и крачи из равнината, раменете му опират в небето, а земята трепери под великанските му стъпки.

Хубава си, любов моя, като Тирза,

привлекателна като Йерусалим,

страховита като армия с развети знамена…

Откъм виолетовите сенки на планините полъхна бриз и достигнал до неговото орлово гнездо, разхлади пламналото му лице и съживи разбитото му тяло. Бавно се изправи. Погледна нагоре към загадъчните стени на комина, като се чудеше дали те продължават още около 1 000 фута и дали ще могат да го изведат до върха.

Извади пистолета и изхвърли дефектния патрон, после внимателно се прицели и натисна спусъка. Когато постави пистолета обратно, усети, че му се завива свят, и инстинктивно посегна за кислородните таблетки в колана си. Попипа колана, не намери пакетчето и започна като обезумял да претърсва всеки инч от плетената повърхност, докато най-после намери малките нитове, останали след като пакетът се беше откъснал при падането.

Стоя известно време неподвижен. Беше му ясно, че има само едно логично разрешение — да слезе обратно до билото на шията, да прекара нощта там и сутринта да се върне в колонията, а после да уреди транспортирането си до космодрума, да се качи на първия кораб до Земята и да забрави за съществуването на Девицата.

Едва не се изсмя на глас. Логика беше хубава дума и не по-лошо понятие, но на небето и на Земята имаше неща, които тя не можеше да обхване, и Девицата беше едно от тях.

Започна да се изкачва.

На височина около 2 200 фута коминът започна да се променя.

Отначало Мартен не забеляза промяната. Кислородният глад бе притъпил възприятията му и изпаднал в постоянна летаргия, той бавно преместваше един след друг натежалите си крайници и инч по инч придвижваше тромавото си тяло от едно нестабилно положение в друго, не по-малко нестабилно, но малко по-близо до целта. Когато най-после забеляза промяната, беше твърде изтощен, за да се уплаши, и така вцепенен, че дори не се отчая.

Беше изпълзял и намерил убежище върху един тесен перваз и погледна нагоре, за да търси друг перваз, към който да насочи пистолета. Коминът беше слабо осветен от лъчите на залязващото слънце и в първия момент си помисли, че му се привижда поради отслабващата светлина.

Нямаше повече первази.

Всъщност нямаше и комин. От известно време той ставаше все по-широк, а сега рязко се разширяваше в един вдлъбнат склон, който се простираше чак до върха. Всъщност това не беше никакъв комин. Като цяло пукнатината приличаше на надлъжно сечение на гигантска фуния — частта, която вече беше изкачил, представляваше тръбата, а това, което му оставаше да изкачи, беше горната разширяваща се част.

От пръв поглед личеше, че изкачването ще е трудно. Склонът беше твърде гладък. От мястото, където седеше, не се виждаше нито една издатина. Това, разбира се, не означаваше, че по-нататък няма други издатини, но изключваше възможността те да бъдат достатъчно големи, за да може да използва пистолета. Как можеше да забие питон-куршум там, където нямаше в какво да го забие?

Погледна ръцете си. Те отново трепереха. Понечи да вземе цигара, но изведнъж се сети, че не беше ял от сутринта, и вместо цигара извади една бисквита за вечеря. Изяде я бавно, като преглътна с помощта на глътка вода. Манерката му беше почти празна. Усмихна се горчиво. Сега поне имаше една логична причина да се изкачи до платото — да си напълни вода от сините езера.

Отново посегна за цигара и този път взе една и я запали. Пусна дим към смрачаващото се небе. Вдигна краката си на перваза, обгърна коленете си с ръце и започна бавно да се клати напред-назад. Тихо си затананика. Това беше една стара, стара песничка от ранното му детство. Изведнъж си спомни къде я беше чул и кой му я беше пял, стана ядосано, захвърли цигарата в сгъстяващите се сенки под себе си и погледна към склона.

Отново пое нагоре.

Никога нямаше да забрави това изкачване. Склонът се оказа труден, както и изглеждаше. Беше невъзможно да се изкачва вертикално и трябваше да се движи косо, описвайки зигзази, и при това се задържаше само на издатини не по-дебели от един пръст. Но кратката почивка и кондензираната храна бяха възстановили силите му и отначало не му беше трудно.

Постепенно започна да чувства все по-осезаемо разредената атмосфера. Движеше се по-бавно и по-бавно. Понякога се съмняваше дали въобще се придвижва напред. Не смееше да вдигне глава и да погледне нагоре, защото издатините, за които се задържаше с крака и ръце, бяха толкова неустойчиви, че можеха да се откъртят и при най-малкото нарушаване на равновесието. А трябваше да се справя и със сгъстяващия се мрак.

Съжаляваше, че не остави раницата си на последния перваз. Тя беше неудобен товар и като че ли ставаше все по-тежка с всяка крачка. Ако ръцете му бяха свободни, щеше да разхлаби ремъците и да я смъкне от раменете си.

Потта започна непрекъснато да се стича в очите му. Веднъж се опита да избърше мокрото си чело о гранитния склон, но само отново отвори раната си и кръвта, смесила се с потта, го заслепи съвсем за известно време. Чудеше се дали склонът има край. Най-после успя да избърше очите си с ръкав, но пак не виждаше нищо, защото вече беше съвсем тъмно.

Загуби всякаква представа за времето, то престана да съществува. Чудеше се дали има звезди и когато намери малко по-стабилна опора за ръцете и краката си, внимателно наклони глава назад и погледна нагоре. Но кръвта и потта отново рукнаха в очите му и той не успя да види нищо.

Изненада се, когато окървавените му пръсти напипаха издатина. Въпреки че беше огледал скалата съвсем бегло, беше сигурен, че няма големи издатини. Но ето че имаше. С треперещи ръце той започна да примъква изтощеното си тяло нагоре инч по инч, докато най-после успя да намери опора за лактите си, преметна левия си крак на гранитната повърхност и се измъкна в безопасност.

Това беше широк перваз. Разбра че е широк, като се търколи по гръб и опъна ръце до тялото си. Лежеше неподвижно, твърде изтощен за каквото и да е движение. След малко вдигна ръка и изтри кръвта и потта от очите си. ИМАШЕ звезди. Небето беше осеяно с пулсиращата красота на стотина съзвездия. Точно над него беше съзвездието, което беше забелязал снощи — ездачът с косата.

Мартен въздъхна. Искаше му се завинаги да остане да лежи на този перваз, меката лунна светлина да огрява лицето му, да чувства близостта на Девицата, вдъхваща сигурност; да лежи тук в блажен покой, завинаги увиснал на границата между миналото и бъдещето, извън времето, неподвижен.

Но миналото не му даваше мира. Въпреки усилията му да я възпре, Зила разтвори тъмната завеса и излезе на сцената. После завесата зад нея се стопи и невероятното представление започна.

След неуспеха на третия му роман (вторият се разпродаде поради известността на първия и имаше краткотраен успех), Лилия започна да работи в един парфюмериен концерн, за да може той да продължи да пише. По-късно, за да го освободи от бремето на домакинската работа, тя нае прислужница.

Зила не беше земен жител — беше от планетата Мизар X. Жителите на Мизар бяха известни с две неща — гигантски ръст и посредствени умствени способности. Зила не правеше изключение. Беше висока повече от седем фута, а коефициентът й на интелигентност беше под 40.

Но за ръста си тя бе добре сложена, дори грациозна. Всъщност, ако лицето й имаше поне малко чар, тя можеше да мине за привлекателна жена. Но то беше плоско, с големи волски очи и широки скули. Устата й, подчертана от увисналата долна устна, беше твърде месеста. Косата й беше бозавокафява, но ако й се придадеше подходящ оттенък, тя нямаше да изглежда толкова безлична.

Когато Лилия му я представи, Мартен я погледна, каза: „Приятно ми е да се запознаем“ и вече не се сети за нея. Щом Лилия смяташе, че тази великанка ще върши домакинската работа по-добре от него, той нямаше нищо против.

Същата зима преместиха Лилия на западното крайбрежие и за да не поддържат две къщи, те се отказаха от вилата в Кънектикът и се преместиха в Калифорния. Калифорния бе рядко населена, както и Олд Йорк. Обетованата земя отдавна се бе изнесла към звездите, разпръсната из хилядите още неизследвани системи. Но вечният копнеж на човека по зелени пасища имаше една положителна страна — пасищата, които беше оставил на Земята, бяха избуяли в негово отсъствие. За домоседите и за упоритите имаше достатъчно място. След четири века опортюнизъм Земята най-после бе поела новата си роля на културен център на Галактиката.

По калифорнийското крайбрежие бяха разпръснати разкошни вили в стил XXIII в. Почти всички бяха прекрасни и празни. Лилия избра една розова вила на място, откъдето й беше удобно да ходи на работа, и потъна в старото ежедневие с тази разлика, че сега беше на работа не първа, а втора смяна. Мартен започна да пише четвъртата си книга.

По-точно опитваше се да пише.

Не беше толкова наивен да смята, че промяната в пейзажа ще го изтръгне от литературната летаргия. През цялото време му беше ясно, че с каквито и думи да зареждаше ръкописната си машина, както и да ги комбинираше, те трябваше да извират от самия него. Все пак се беше надявал, че двата поредни неуспеха (втората книга всъщност се провали, въпреки краткотрайния финансов успех) ще го предизвикат и нямаше да позволи трети неуспех.

Но беше сгрешил. Летаргията му не само че продължи, но положението стана дори по-лошо. Започна да излиза все по-рядко и по-рядко, все по-рано да се оттегля в кабинета при книгите си. Но не сядаше зад ръкописната машина, а четеше великите романисти. Четеше Толстой и Флобер, Достоевски и Стендал, Пруст и Сервантес. Четеше Балзак. И колкото повече четеше Балзак, толкова повече се чудеше как този дребен, пълен, червендалест човек е бил толкова плодовит, а той, Мартен, си оставаше безплоден като белите пясъци на плажа под прозореца му.

Всяка вечер около десет часа Зила му поднасяше бренди в голямата чаша, подарена му от Лилия за последния рожден ден, а той се изтягаше във фотьойла пред камината (Зила вече беше стъкнала огън от борови чворове), отпиваше от коняка и мечтаеше. Понякога задрямваше за момент и после се стряскаше и се събуждаше. Накрая ставаше, пресичаше коридора, който водеше до стаята му, и си лягаше. Скоро след пристигането им Лилия започна да работи извънредно и рядко се връщаше преди един часа.

Въздействието на Зила върху него се зараждаше и засилваше постепенно. Отначало той дори не го забеляза. Една вечер вниманието му бе привлечено от походката й — лека за толкова голямо същество, почти ритмична; друга вечер забеляза девствената извивка на огромните й гърди; следващата вечер — грациозните очертания на бедрата й, бедра на амазонка под грубата пола. Най-после назря моментът, или поне така му се струваше тогава, да я покани да седне да си поговорят.

— Щом желаете, сър — каза тя и седна на възглавницата в краката му.

Той не очакваше това и отначало се смути. Но постепенно брендито започна да прониква в кръвта му и да му създава подходящо настроение. Забеляза как отблясъците на огъня играеха в косата й и с изненада откри, че косата й не беше чак толкова бозава, а имаше лек червеникав оттенък — спокоен, ненатрапчив червеникав оттенък, който смекчаваше грубите черти на лицето й.

Говориха за различни неща — най-вече за времето, малко за морето, за една книга, която Зила беше чела като дете (единствената книга, която беше чела), за Мизар X. Когато заговори за Мизар X, гласът й се промени — стана мек и детински, а очите й, които той беше смятал за безизразни и безинтересни, станаха големи и блестящи. Той дори забеляза в тях син оттенък. Слаб оттенък, разбира се, но това все пак беше нещо.

След тази случка започна да я кани да остава всяка вечер, а тя винаги приемаше с готовност и покорно заемаше мястото си на възглавницата в краката му. Дори седнала, тя бе по-висока от него, но ръстът й вече не го смущаваше, поне не както преди. Огромното й присъствие му действаше успокояващо. Той започна с все по-голямо нетърпение да очаква нощните й посещения.

Лилия продължаваше да работи извънредно. Понякога се връщаше чак в два часа. Отначало той се безпокоеше за нея, дори я укоряваше, че работи толкова много. Но постепенно, без да усети, престана да се тревожи за нея.

Изведнъж си спомни вечерта, когато Лилия се върна вкъщи рано — вечерта, когато той докосна ръката на Зила.

Отдавна му се искаше да я докосне. Нощ след нощ я гледаше как лежи неподвижно на коляното й и се чудеше отново и отново на нейната симетрия и изящност, чудеше се как може да е толкова по-голяма от неговата, питаше се дали е мека или груба, топла или студена. Най-накрая дойде моментът, когато той не можеше вече да се въздържи, наведе се и протегна ръка — и изведнъж нейните гигантски и неговите пигмейски пръсти се сплетоха и той почувства нейната близост и топлина. Устните и гигантското й лице бяха съвсем близо, а очите й бяха станали яркосини, сини като езера. После гъсталакът на веждите й леко докосна челото му, червената скала на устата й се притисна до неговата и стана мека, а гигантските й ръце го обгърнаха, като го притиснаха към планините-близнаци.

После Лилия, спряла изумена на вратата, каза:

— Само да си взема нещата…

Нощта беше студена, из въздуха се носеха кристалчета скреж и блестяха на звездната светлина. Мартен потръпна и стана. Погледна надолу към бледата бездна под себе си, после вдигна очи към покоряващата красота на планините-близнаци. След малко се изправи и се обърна към склона, като инстинктивно протегна ръце да търси нови издатини.

Ръцете му останаха във въздуха. Нямаше склон. Всъщност нямаше и перваз. Пред него се разстилаше платото на лицето на Девицата, бледо и с изострени черти на лунната светлина.

Мартен бавно тръгна по платото. Лунната светлина струеше край него като блестящ дъжд. Когато стигна до ивицата скала на устата, той притисна устни до студения твърд камък и прошепна: „Стани, любов моя!“

Но Девицата остана неподвижна под краката му, както и очакваше, и той продължи нататък край гордия скалист хълм на носа й, като напрягаше очи да зърне сините езера.

Вървеше вцепенено, ръцете му висяха като сакати. Движеше се машинално. Езерата, сега толкова близо, го привличаха неудържимо. Прекрасните езера, със сините примамливи дълбини, които обещаваха вечно блаженство. Нищо чудно, че Лилия, а след това и Зила му бяха омръзнали. Нищо чудно, че никоя от смъртните жени, с които беше имал връзки, не беше в състояние да му даде това, което той очакваше. Нищо чудно, че се беше върнал тук, при истинската си любов, след дванадесет безплодни години. Девицата беше несравнима. Нямаше друга като нея. Нямаше.

Вече беше почти на скулата, но все още огряната от звездите шир не се появяваше, за да наруши еднообразието на платото. Очите го боляха от непрекъснатото взиране. Ръцете му неудържимо трепереха.

Изведнъж се озова на брега на огромен безводен басейн. Гледаше учуден, с широко отворени очи. После отмести поглед и видя далечния гъсталак на веждата й, очертан на фона на небето. Проследи линията на веждата до мястото, където тя се извиваше навътре и преминаваше в голия ръб, който някога представляваше крехкия провлак, разделящ сините езера.

Водата се бе оттекла. Подземната помпена система бе престанала да действа, вероятно в резултат на същите сеизмични смущения, които бяха причинили комина.

Оказа се, че се е втурнал твърде нетърпеливо в желанието си да притежава своята любима. Никога не му беше минало през ума, че тя може да се е променила, че…

Не, това не може да бъде! Да повярва, означаваше, че цялото кошмарно изкачване по отвесната скала на брадата е било напразно. Да повярва, означаваше да загуби смисъла на целия си живот.

Отново погледна надолу с надеждата да види как синята вода избликва в празната очна ябълка. Но видя само голото дъно на езерото и… утайката…

Това беше твърде странна утайка — пръснати сиви предмети, подобни на пръчки със странни форми, някои съединени. Почти като…

Мартен се отдръпна назад. Яростно изтри устата си. Обърна се и побягна.

Но не стигна далеч — не защото се задъха, а защото, преди да продължи, трябваше да реши какво да правил. Инстинктивно се насочи към урвата на брадата. Но нима да се превърне в куп натрошени кости върху билото на шията, щеше да бъде по-различно в същността си от това да се удави в едно от езерата?

Спря се облян от лунна светлина и падна на колене, разтърсван от отвращение. Как е могъл да бъде толкова наивен, макар и на двадесет години, за да повярва, че той е бил единствен. Наистина той беше единственият земен жител, но Девицата беше стара и престара и на младини беше имала много ухажори, покорявали я по различни начини и умирали символично в сините дълбини на очите й.

Какво можеше да стори човек, когато разбере, че неговата богиня има глинени крака? Какво можеше да стори, когато открие, че скъпата му любима е уличница?

Мартен отново изтри устата си.

На изток обещаваща изгряваше зората. Звездите бледнееха. Мартен стоеше на ръба на скалата в очакване на деня.

Спомни си, че преди векове, един човек изкачил една планина и заровил блокче шоколад на върха. Просто един ритуал, безсмислен за непосветените. Докато стоеше тук, на платото, Мартен зарови няколко свои неща. Погреба детството си, погреба „Стани, любов моя!“. Погреба вилата в Калифорния и вилата в Кънектикът. И най-накрая, със съжаление, но категорично погреба майка си.

Почака, докато се съмне, и първите златни пръсти на слънцето се протегнаха и докоснаха умореното му лице. После тръгна надолу.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.